keresés

kedvencek
közé

ENGLISH
SUMMARY

ANTISZEMITIZMUS.HU

FŐOLDAL

Magunkról

Média
ajánlat

Előfizetés

Blog

Archívum

About Us

English
issue

English
summary

Hírek, lapszemle

Bojkottálja
az EU az ENSZ rasszizmus elleni konferenciáját?

Az EU nem elégedett a jelenlegi szövegtervekkel, és
várhatóan saját javaslatokat tesz a témában még a tanácskozás
előtt.

Izrael - kész
a koalíció

Koalíciós megállapodást kötött vasárnap éjjel
Izraelben a jobboldali Likud a szélsőjobboldali Jiszráél Béténu párttal,
amely az első ilyen megállapodása a választások után kormányalakítással
megbízott Benjámin Netanjahu vezette Likudnak.

Yehuda
Lahav Aranytoll-díjban részesült

Tizenketten vehették át pénteken a Magyar Újságírók
Országos Szövetsége (MÚOSZ) által alapított Aranytoll-díjakat a nemzeti
ünnep alkalmából, a Magyar Sajtó Napján. Az elismeréseket Eötvös Pál, a
MÚOSZ elnöke és Szepesi György, az Aranytoll Bizottság elnöke nyújtotta
át.

Paul
Krugman: Európa mély válságba sodródhat

„Aggódom Európa miatt. Pontosabban az egész világ
miatt aggódom, hiszen a gazdasági világválság elől senki sem menekülhet.
Európa azonban sokkal rosszabb helyzetben van, mint az Egyesült Államok" -
írja Paul Krugman, a New York-i napilap kolumnistája.

Harc
az intézményes rasszizmus ellen

Tíz éve jelent meg a brit rendőrséget intézményes
rasszizmus miatt elmarasztaló jelentés. Az igazságügyi miniszter szerint
sikerült előrelépni az előítéletek elleni harcban. Mások szerint nem
eléggé.

tovább
>

Programok

[2009-03-18]
Paneth
Gábor: A mélylélektan útjai

Szabad Zsidó Tanház, előadássorozat a Magyar Zsidó
Kulturális Egyesület és a Szombat folyóirat szervezésében.

[2009-03-19]
Mítoszok
földje – Gustave Moreau művészete

A Művészetet Kedvelők Délutánján ezúttal a
Szépművészeti Múzeum a párizsi Gustave Moreau Múzeummal együttműködésben
létrejött, a francia szimbolizmus legkiemelkedőbb festőjének alkotásaiból
nyílt, kiállítás tekintjük meg, művészettörténész
tárlatvezetésével.

[2009-03-22]
Művészeti
és kultúrtörténeti séta a Salgótarjáni úti zsidó temetőben

Művészeti és kultúrtörténeti séta a védetté
nyilvánított, felbecsülhetetlen értékeket őrző Salgótarjáni úti zsidó
temetőben, a sétát Szegő Dóri vezeti

[2009-03-29]
Tavaszi
ritmusok, ütősök, nagybőgő és gitár

A Dés András Trió 2007 októberében mutatkozott be
Budapest egyik kedvelt jazzklubjában. Azóta számos klubban és fesztiválon
felléptek már nagy sikerrel.

[2009-04-04]
Romeltakarítás
- avagy mit kezdjünk a 20. század emlékeivel?

Az irodalmi est a Történelem, személyes történelem és
oktatás című konferencia kísérőrendezvénye, melyre minden érdeklődőt
szeretettel várunk.

tovább
>

„Idegennek lenni jó”

„Meggyőződésem, hogy minden ember individuumként idegen, és minthogy
mindenki idegen, éppen ezért a másik ember idegenségét, különbözőségét sem
kérdőjelezhetjük meg. Ez ilyen egyszerű. Mi magunk is idegenek vagyunk.
Még önmagunk előtt is, sokszor… S miközben az emberekben van valamiféle
kétségbeesett vágy, hogy tartozzanak valahova, aközben úgy látom, sokakban
mégiscsak ott van az örök kívülállás vágya is.”

Petőcz Andrással beszélget Várnai Pál

2008. január

„Meggyőződésem, hogy minden ember individuumként idegen, és minthogy
mindenki idegen, éppen ezért a másik ember idegenségét, különbözőségét sem
kérdőjelezhetjük meg. Ez ilyen egyszerű. Mi magunk is idegenek vagyunk.
Még önmagunk előtt is, sokszor… S miközben az emberekben van valamiféle
kétségbeesett vágy, hogy tartozzanak valahova, aközben úgy látom, sokakban
mégiscsak ott van az örök kívülállás vágya is.”

Petőcz András (Fotó: Tóth Csilla)

Költő, író, képzőművész.
Magyar-történelem szakos. 1981-83: újraindítója és vezető szerkesztője a
Jelenlét című egyetemi lapnak. 1983-ban megalapítja a Médium Art című
lapot és underground művészeti egyesületet. 1989-91 között a párizsi
Magyar Műhely egyik felelős szerkesztője. 1988-ban ismét újraindítja a
Jelenlét című lapot, majd 1997-től a főszerkesztője lesz. Díjai: Kassák
Lajos-díj, 1987. Graves-díj, 1990. József Attila-díj, 1996. Arany János
Alapítvány Alkotói Díj, 2001. Quasimodo-díj, 2003. Legfontosabb művei:
Betűpiramis (versek), 1984. A láthatatlan jelenlét (versek), 1990. Európa
metaforája (versek), 1991. A tenger dicsérete (válogatott versek), 1994
Idegenként, Európában (esszék, kisprózák), 1997. A napsütötte sávban
(versek), 2001. A születésnap (regény), 2006. Idegenek (regény), 2007.
2008. január 22-én Márai Sándor-díjat kapott.

– Hogyan lett
avantgard költő, majd költőből prózaíró?

– A nyolcvanas
évekbeli működésemet az avantgard költészet határozta meg, amely
elsősorban, mint a másság, mint a másként gondolkodás lehetősége érdekelt.
A hetvenes évek végén és a nyolcvanas évek elején a magyar irodalmi
közélet és irodalmi ízlésvilág nagyon zárt volt. Ennek a zártságnak a
feloldásához szükség volt az avantgardra. Ebben az időben fedeztem fel
magamnak a párizsi Magyar Műhelyt és az újvidéki Új Symposiont.
Megismerkedtem olyan művészekkel, mint Erdély Miklós, Jovánovics György,
Maurer Dóra, akiknél azt láttam, hogy a művészetet másként is lehet
csinálni.

– Pályakezdésétől fogva írt esszéket, utolsó két
könyve pedig regény.

– A prózára való áttérés izgalmas
folyamat volt a számomra. 1998-ban három hónapot töltöttem Amerikában,
Iowában, az International Writing Program keretében szervezett
írószemináriumon. Itt ismerkedtem meg, és kötöttem erős barátságot egy
Tel-Aviv-i íróval, Igal Sarnával, aki a személyiségével, szemléletével
erősen hatott rám. „Történetmondó”, ironikus verseket kezdtem írni az
amerikai élményeimről, és ezek segítségével mintegy észrevétlenül jutottam
közelebb a prózához. Ezek a versek aztán A napsütötte sávban című kötetben
jelentek meg, és itt, ebben a könyvben már maguk a történetek lettek
nagyon fontosak, nem annyira a vers, mint forma. A kötet megjelenésével
párhuzamosan Dérczy Péter biztatására novellákat kezdtem írni az Élet és
Irodalomba, Egykor volt házibarátaink címmel. Történeteket a családomról,
vagy egy elképzelt családról. Így jutottam el, egykori avantgard
költőként, a prózához.

– 1997-ben jelent meg az Idegenként
Európában c. esszékötete, amelyben már jelentkezik a szabadság, az európai
életforma, a másság után való vágyódás. Ezekben az írásokban világosan
kitapinthatók a nemrég megjelent Idegenek csírái. Ön éveket töltött
Franciaországban, és francia benyomásaival kapcsolatban azt nyilatkozta,
hogy kétféle nacionalizmus van: a kirekesztő és a befogadó. Magyarországon
a másság most nemigen triumfál. Hogyan látja a két ország közötti
különbségeket, ebben a tekintetben?

– Amikor francia
nacionalizmusról beszélünk, fontos hangsúlyoznunk, hogy Franciaországra a
befogadó nacionalizmus a jellemző. Kelet-Európában, ezzel szemben, már
régen megjelent a kirekesztő nacionalizmus. Bár a magyar lakosság többsége
azzal hitegeti magát, hogy Magyarország a történelme során alapvetően
befogadó volt, valójában a 20. század ennek az ellenkezőjét bizonyítja. A
franciák büszkék arra, hogy ők a bevándorlókat, az érkezőket
elfranciásítják, és csak azt várják el tőlük, hogy elsajátítsák a nyelvet
és az ország kulturális alapértékeit. Viszont, a laicitás eszméjének
megfelelően, vallási elkötelezettséget nem várnak el, semmilyen formában.
Sokat elmond a francia befogadó nacionalizmusról, hogy olyasvalakit
választottak meg köztársasági elnöknek ebben az évben, aki származását
tekintve félig magyar, félig pedig görög zsidó.

–
Világszemléletének egyik sarkköve már régóta az idegenség, a
különállás. Pár évvel ezelőtt azt is „bevallotta”, hogy „genetikailag
sokszínű” családból származik: az egyik ág kisnemesi, keresztény, a másik
pedig zsidó. Azt is említi, hogy zsidónak érzi magát és hogy mindannyian
zsidók vagyunk, ha mások vagyunk, ha kilógunk a sorból.

–
Apai nagymamámat Cziegler Rózának hívták. Régi, zsidó család tagjai voltak
a Somogy megyei, tabi Cziglerek, amely család nemzedékekkel korábban
keresztelkedett ki, de a zsidó hagyományt egészen a 20. század elejéig
megőrizte. Nagymamám is, testvérei is a tabi zsidó iskolába jártak, ott
érettségiztek. Egyébként foglalkozásukra nézve a Cziglerek Tabon
cukrászok, mézeskalácsosok voltak. Nagybátyám, Czigler Dezső a húszas
években Amerikába költözött, és ott híres és gazdag mézeskalácsos lett,
Chicago-ban. Később aztán, a zsidótörvények megjelenésekor és az
üldöztetés idején, illetve azt követően a család tagjai titkolták a zsidó
származást, a sok nemzedékkel ezelőtti kikeresztelkedés pedig védelmet
biztosított a számukra. Ma 85 éves apám máig sem mer szembenézni saját
zsidóságával. Mindezek a tények együtt igen komoly hatással voltak rám,
valószínűleg ebből fakad, hogy a másság, az idegenség az alapeszmém.
Meggyőződésem, hogy minden ember individuumként idegen, és minthogy
mindenki idegen, éppen ezért a másik ember idegenségét, különbözőségét sem
kérdőjelezhetjük meg. Ez ilyen egyszerű. Mi magunk is idegenek vagyunk.
Még önmagunk előtt is, sokszor. Erről is szól az Idegenek című regény. Az
„idegenség” önmagában is érték.

– Erre, úgy vélem, igen jó
példa a zsidóság, amely másságánál fogva mindig elöljárt: modernizálni
próbált, érdeklődéssel fordult minden új eszme, a szocializmus, a
freudizmus felé.

– Persze. Éppen a 18. századi,
felvilágosodásbeli fejlődéseszmény alapján, a különbözőségekkel szembeni
intolerancia teljes mértékben Európa-ellenes és egyértelműen szembe megy
az európai hagyományokkal. Európa fejlődése, tágabb értelemben pedig az
emberiség fejlődése csupa-csupa „másként-gondolkodó” egyedi és nagyszerű
teljesítményéből fakad. A tömeghisztéria megjelenése, a szorongás a másik
ember különbözőségétől, mindez szembe megy a zsidó-keresztény európai
hagyománnyal, mert individuumellenes, és megkérdőjelezi az ahhoz meglévő
alapvető jogunkat, hogy egyéniségek, önálló, gondolkodó lények lehessünk.
Hiszek a kívülállás szabadságának szépségében. Én személy szerint,
gyerekkorom óta imádok kilógni a sorból. Szeretek kívülállni, s azt
gondolom, hogy idegennek lenni jó. Nem akarok elvegyülni. S miközben az
emberekben van valamiféle kétségbeesett vágy, hogy tartozzanak valahova,
aközben úgy látom, sokakban mégiscsak ott van az örök kívülállás vágya is.
Meggyőződésem, hogy valamilyen értelemben mindannyian kisebbségiek,
idegenek vagyunk.

– Akkor most beszéljünk a 2007-ben
megjelent Idegenekről, amellyel, azt hiszem, felkeltette egy szélesebb
olvasóréteg érdeklődését. A regény témái nagyon aktuálisak:
fenyegetettség, félelem, idegen megszállás, terrorizmus, túszejtés. Mindez
világjelenség. Az alcím is sajátos: harminc perccel a háború előtt. A
könyv számos tekintetben emlékeztet a magyar származású svájci írónő
világhírű regényére, A nagy füzetre, amely bizonyára inspirálta az
Idegeneket, nyelvében, stílusában, témájában,
talányosságában.

– Camus és Kafka művei mellett valóban
komoly hatással volt rám Agota Kristof említett regénye is. De feltétlenül
meg kell még említenem Kertész Imre Sorstalanságát és Mészöly Miklós
Megbocsátás című regényét, valamint Salinger ismert „családtörténeteit”
is. Az Idegenek világa valójában kafkai világ, ahol kiszolgáltatottság,
terrorizmus, félelem uralkodik. Látszólag képzeletbeli világ, valójában
nagyon is napjainkban játszódik a történet, helyszíne lehetne Oroszország,
Irak, esetleg Kolumbia, Afganisztán, vagy akár Grúzia is. „Peremországban”
játszódik a történet, ahol elnyomás, terror van. Egy kislány meséli el
mindazt, amit a terrorizmusból, az idegenségből, a „háború” meglétéből
érzékel. Megpróbáltam beleélni magam egy 8-9 éves kislány helyzetébe, egy
olyan valaki személyiségét akartam magamra ölteni, akinek meg kellett
élnie a terrort, a merényleteket. Ugyanakkor rengeteg személyes motívum is
megjelenik a történetben: az egyik alapmotívum például a „hazudni anyám
tanított”, amelynek alapélménye egy 15 évvel ezelőtti pillanat, amikor egy
családombeli 8 éves kislány, aki egy személyes tragédia elől a folytonos
hazudozásba menekült, azt mondta nekem, hogy azért hazudik, mert a
felnőttek is mindig hazudnak. Szenvedélyesen érdekel, hogy a borzalmakat
hogyan tudják a gyerekek feldolgozni, hogyan tudnak azokkal szembesülni.
Erről is szól a regény. A könyvem egy másik alapmotívuma pedig, s ez
visszanyúlik a gyerekkoromhoz, az a gyakran ismétlődő mondat, hogy „az
iskola a laktanya mellett van”. Óbudán laktunk gyerekkoromban, és a
Vörösvári úton az iskola mellett egy szovjet katonai laktanya volt. Ez is
benne van ebben a regényben.

– Mindez már Dosztojevszkijnél
is megjelenik, aki visszautasítja azt a harmóniát, amely ártatlan gyerekek
szenvedésén alapszik. Szörnyű dolgok történnek az Idegenek című regényben:
a kislányt megerőszakolják, anyja merénylet áldozata lesz, brutálisan
megölik a legjobb barátnőjét. Teljesen magára maradva a végén, a kislány
elindul, hogy találjon egy jobb világot, amelynek létezéséről még anyjától
értesült. Elindul egy alagútban, hosszú az út, de nem tudjuk, valójában
kijut-e onnan. Mit jelképez a regény befejezése?

– A
kérdés nyitott marad. Nem akartam a főszereplőt „kimenekíteni” a terror
világából, de elindítottam egy úton, valamiféle normálisabb világba. Még
abban sem lehetünk biztosak, hogy létezik-e egyáltalán ez a bizonyos
„normálisabb”, emberibb világ. Tény, hogy a regény elején a kislány már
felnőttként egykori iskolatársainak a sírját gondozza, és ez azt jelenti,
hogy a kislány kijutott a szabad világba. A kérdés csak az, hogy milyen ez
a szabad világ. Mert mindeddig „egyszerű” a képlet. Eddig a terrorizmus
világában élt, ahol elnyomás van, idegen erők, idegen katonák vannak, a
félelem uralkodik. Ő maga is idegen és szorong, ez határozza meg az
életét. Vajon kijut-e innen s milyen lesz az a világ, ahova igyekszik? Ez
esetleg egy következő történet alapkérdése lehet, amelynek megírásához
szeretnék hozzákezdeni.

– Egyszer azt mondta, hogy ha nem
élt volna évekig Franciaországban, nem tudta volna megírni ezt a
regényt.

– Igen. Ott szembesültem olyan kérdésekkel,
amelyekkel itthon nem, vagy éppen másképpen találkoztam. De nemcsak amiatt
nem írhattam volna meg az Idegeneket itthon, mert Párizsban voltam a
tanúja az autóégetésnek és a külvárosi lázadásnak. Franciaországban
fedeztem fel azt az írói nyelvet is, ami Magyarországon nem létezik. Az
Idegenek nem „posztmodern” mű: én még ilyen szempontból is „kilógok a
sorból”.

Pápai bocsánat a
holokauszt-tagadó püspöknek?

Hogyan csökkenthető az
antiszemitizmus?

Romák és a Magyar
Gárda

Előrehozott
választás?

Neonáci támadás a
zsidó színház ellen

Ohájon, az
izraeli detektív

Ohájon, az
izraeli detektív Batya Gur (1947-2005), akit sokan az izraeli Agatha
Christie-ként emlegetnek, noha számos nyelvre lefordították Gyilkosság
szombat reggel c. regényét, Izraelen kívül nem örvend széleskörű
ismertségnek. Krimisorozatának többi kötete és egyéb írásai viszonylag
kevés nyelven olvashatóak, magyarul is csak a sorozat első, már említett
kötete jelent meg....»

„A
várandóság is harmónikusabban alakul...”

Szakmai pályájára tekintve eddig három fontos kristályosodási pontot
láthatunk. Időrendi sorrendben visszafelé: a kapcsolatanalízis
megalkotása, a Ferenczi Egyesület életre hívása és a Tündérhegyi...»

Heti
Midrás: mikor megszámlálod Izrael fiait (ki tiszá)

A szentély
folyamatos működéséhez a nép adományaira van szükség. „És szólt az
Örökkévaló Mózeshez, mondván, mikor megszámlálod Izrael fiait, akkor adja
ki-ki lelke váltságát az Örökkévalónak,...»

Pszichoterápia
és pszichoanalízis

A pszichoanalízis létrejöttét az 1900-as évhez, Sigmund Freud (1856-1939)
Álomfejtés című munkájának megjelenéséhez köthetjük. Az eredetileg
hipnózissal gyógyító neurológus Freud azt vette észre,...»

Álmában is
dalokat ír

Frenetikus koncertet adott nemrégiben Budapesten a világ egyik legjobb
gitárosa, Richie Kotzen (korábban a Poison, a Mr. Big tagja). A virtuóz a
Szombat munkatársa segítségével fedezte fel zsidó gyökereit. ...»

tovább
>

Archívim

Előfizetés

Főoldal

Gyerekrovat

Impresszum

Kapcsolat

Kitekintés

Linkgyűjtemény

Szerkesztőink

Támogatóink